Ütött a szíve, utolsót dobbant az óra
Lelelhet torkollt hűs, kimondatlan szóba.
Hanyatt lökődött, tótágas kép villant fejébe
Éden hajú nimfa szép, derengő fénye.
Éjből szőtt szál-tenger hullott az arcába,
onnan szólt szelíden, hideg suttogása
Ifjú kósza hol hagytad lelked buzgó tüzét?
Kötött csalóka tettére csűrt szavakból füzért.
Meztelen hófehér alakján csillogott a holdfény,
s faggyá lett a harmat keblének vad gyümölcsén
kacér csókot lehelt a férfi homlokára,
s az felriadt a hóban, véget ért az álma...
2013.01.24. 19:29
Szólj hozzá!
A bejegyzés trackback címe:
https://pennantyuzet.blog.hu/api/trackback/id/tr605041733
Kommentek:
A hozzászólások a vonatkozó jogszabályok értelmében felhasználói tartalomnak minősülnek, értük a szolgáltatás technikai üzemeltetője semmilyen felelősséget nem vállal, azokat nem ellenőrzi. Kifogás esetén forduljon a blog szerkesztőjéhez. Részletek a Felhasználási feltételekben és az adatvédelmi tájékoztatóban.
Nincsenek hozzászólások.